# Плекаймо душу

Сергій Миколин

ПЛЕКАЙМО

ДУШУ

Плекаймо душу

у повсякденному житті,

починаючи із чистого листка

наносимо контури щоранку,

дня грядущого і зорі,

встаючи, дякуємо,

що встали,

а коли йдемо до сну,

то дякуємо за справи,

бо в кожній з них

ми Богом там присутні.


Бо кожен хоче жити в щасті,

в доброті і без напасті,

то Душу маємо плекати,

бо силу там беремо,

знання і вміння,

то так і заживемо

з любов’ю і в благодаті.


Робімо добрі справи

собі і всім,

творімо мир і спокій,

леліймо діточок маленьких,

шануймо немічних й старих,

а також не робімо справ лихих,

то радість буде присутня з нами,

бо радість щастям є,

яке гніздо любові

в душі у нас зів’є.


МАТЕРІ

Матері вже за вісімдесят,

мені ж вже теж за шістдесят,

а що я знаю,

і що я пам’ятаю

про матінку свою…?

Коли ж себе не знаю

і досить негарно поступаю

вже тепер

до слів її і дій,

як той злодій,

що вкрав життя

і будувати своє мерщій.


З дитинства пам’ятаю ще

яскравих епізодів з десять:

про колиску молодшої сестри,

про стіни обмазані гімном,

про шпари видовбані ложкою

у стінах і в печі,

бо гральним майданчиком для нас

був той дерев’яний піл

від печі до стіни –

на якому ще велично

розміщувався кухер.

Про п’ять джерел біля Мигерея,

де мився я джерельною водою,

і там вже грався у піску,

а ви все льон пололи,

то це було для мене свято,

бо кожен день ви нас із ранку

сажали в тачку,

з колесом одним,

яку зробили тато,

і везли у яслі.

Пам’ятаю, що сапали

буряки на Мехлярах –

і раптом дощ, гроза,

а люди всі побігли

під стіну стайні, і я

тримаючи в руках дорослу сапу

полоскав у свіженькій калюжі,

аж раптом блискавка вогнем

розколола її на двоє.

Ляку не було,

бо всі оторопіли…

А потім вже підріс,

то гусей пасти посилали,

то свиней, які в огород

чужий норовили влізти,

бо я поганий свинопас -

гратись понад усе любив,

ох, і пам’ятаю,

що за це не раз ви мене били

різкою з берези,

а то і коцюбою витягали із під полу

на екзекуцію без злості, а так для остраху

мабуть нас любили…

напевне, що любили,

бо і в нас гніву не було до вас,

знали, знали, що заслужили.

А я у вольності такій через тиждень

знову виганяв свиней з поритого городу,

бо грали в пекаря і землю вже ножем ділили,

а потім на Покрову напилися самогону…

там на вигоні

і не знали куди ті свині ділись,

бо нас таких однолітків пастухів зо п’ять було.

Не знаю як, але прийшов додому

мати свиням їсти готувала

і на диво чи без дива, бо п’яний був,

але мати не кричали і не били

сироватки кислої цілий літер піднесли

і спать тихенько вклали,

а я й радів такому повороту,

бо й батьку чую кажуть: прихворів.

Десь біля років сім

у школу став ходити,

де стали реально букви вчити,

додавати, а я ні бум-бум,

то мати, пам’ятаю, повитягла котушки

почала зі мною їх складати,

аби я навчився додавати,

але далі іще більше лихо -

вірші заставляли вчити…

і тут виручила мати,

бо почала сама ті вірші вчити,

а я уже із слів намагався їх запам’ятати.

Однак у класі п’ятім полюбив

книги я читати – перечитував усе,

що було в шкільній бібліотеці,

а потім перейшов у сільську читати.

Читав їх до ночі пізньої

при лампі на тепленькій печі,

а мати на припічну все пряла

пряла нитки з льону і співала,

бо співати так любила,

що пасучи худобу в лісі

я не боявся вовка,

бо знав, що мати рядом –

по голосу я чув,

тому в безпеці я вужів лупив,

як шкуродер майстерний

на браслет саморобний.

Старшим став, то допомагав

матері по хазяйству свиням дати,

гребти сіно, льон порвати,

але все менше спілкувались –

я при науці й наряді;

мати в колгоспному режимі

заробляла трудодні,

а потім копійок двадцять

чи рублів дванадцять в місяць,

то як прекрасно стало жити:

мати пончики варила і туди

цукерочки горошинки клала,

а ми все смакували.


А потім, потім шляхи наші розійшлися,

я в пе-те-у навчався, армія, робота

і женився… Жив у другому селі,

а з мамою все менше й менше я стрічався.

Приходив в гості для годиться,

до себе кликав на гостину,

де мати управляла, а співала…,

співала і для цього хист великий мала.

Приходила у гості з повнющими руками

щедрою була… і є, що навіть йдучи з хати

давала рублів п’ять, а ми з жоною були і тому раді.

Сім’я, робота, діти – важкуватенько було

і мати поспішала допомогти

на огороді і у хаті…

Пам’ятаю, як льох робили разом,

шопу на дрова…


А я вже давно сам дідом став

до матері заходжу дуже рідко,

а на душі так гірко, гірко,

бо пізнав гіркоту дітей відхід

з батьківської хати

і вас я мамо зажадав пошкодувати,

та щось тримає

ніби не пускає,

а я ні разу чогось не пам’ятаю,

щоб ви попестили мене

чи пригорнули, або у лоб поцілували,

а я так цього все хотів.

Тепер цілуєте, можливо із любов’ю,

та я того не знаю і не відчуваю,

можливо і вся ота турбота була із любові,

та я не знав і не цінував,

а тепер і сам не раз шкодую,

що не вчили і я не вчився вас любити:

були живі і здорові – то й слава Богу,

і в цьому ми були і є щасливі,

а щастя те таке широке,

що і я про себе не скажу,

чи дійсно я дітей зумів своїх

любові тої святої навчити,

бо все ніколи було

у бідності й нестачах,

ми не могли дозволити собі

пригорнути тільце дитяче до грудей своїх,

не мали часу послухати потреби їх.


А жаль і дуже шкода,

Що життя пройшло

І не навчили ми дітей любити,

бо і самі не вміли…

пробачте мамо, пробачте діти,

бо соромно мені

вам від чистоти душі

ув очі ті глядіти.


З порожньою душею

я відчуваю ці прожиті роки,

і щемом втрати біля серця,

від сорому і страху…

вас таких, як сам зустріти,

бо, можливо, за життя своє

не раз сльоза у вас скотилась

за непослух і за шкоду,

і за бездушність цю,

і за ту, що йшла з дитинства,

то дайте і мені тепер поплакати,

за все загублене,

то може ми зрозуміємо,

що маємо все прийняти,

як від Бога

з подякою вам і собі,

з надією, що радість ми відчуємо

і ця легкота прощення

дасть сил хрест життя

з гідністю нести.


Мабуть, я Бога загубив в собі,

раз не чую і не відчуваю

поклику його до вас,

мамо й діти…

пробачте мою пиху і гординю,

що я не йду і не шукаю

зустрічей так потрібних…,

а все тікаю в тишу і самотність.

Не ображайтесь мамо,

що може не все те пам’ятаю,

що і Ви, чи не відчуваю так,

як Ви, і я не так, або і навпаки.

Прийміть такого який є,

а я дякую Богу, що й Ви ще є

і за те, що Бог дозволив

це сказати, поки Ви іще живі

і чуєте слова оці.

Каюсь, що свою душу не розгледів

і ваші зумів стоптати

холодними словами

і збайдужілими ділами.

як марноту,

як привид швидкоплинний.


БРАТ

Брат у мене був молодший

на років шість від мене

дві сестри між нами є

і тільки з пам’яті спливає

як у тачці мати в ясла

нас чотирьох возила,

а потім він маленьким захворів

і мати першу іграшку в житті -

йому автобусик купила …

Ми також взнали з цього,

що в магазині є іграшки ще інші:

тракторці, м’ячики і кукли…,

а дитячі роки потекли

в яслах, а у вихідні носили воду

з далекого колодця

відерцями літровими чи у півтора,

а там і школа пролетіла;

ходили в класи різні

і компанії для гри були не ті.

А в юності він догнав мене

тілом й зростом,

в покос ішли нарівні ми,

дрова на цілу зиму

вдвох заготовляли,

подобалась свобода,

коли корівок пасли,

любили роботу чоловічу

біля хати, та і в хаті:

я борщ варити.

а брат в кімнатах прибирати.

Ми батькам за це дуже вдячні,

що любов до праці

нам дали пізнати.

Я вже в клуб став ходити,

а брат у пе-те-у,

але весь вільний час

він терся біля нас,

бо однолітків моїх

по сусідству було чимало,

а в нього ні.

Тому він був для нас усіх,

як брат молодший.

Він намагався наслідувати у всьому,

а я тільки через роки

зміг узріти цю його

братерську тягу…

Його не стало

і всі казати стали,

як він наслідувати

хотів мене у всьому.

Я й сам відчув,

що втратив для життя

і для душі розраду.

Чогось так є, коли живі,

то присутності не відчуваєм,

а коли втрачаєм, то вже знаєм,

та повернути вже не можна.

Тільки пам'ять, та

неусвідомлена туга,

що дружбу цю братерську

можна було душами освятити -

він був готовий до цього

і я це побачив,

тільки після його смерті.


Можливо ці слова пишу,

як повчання дітям…

Я часто так їм і кажу:

хай там як, по різному

в різний час буває

дружбу бережіть братерську,

бо це фундамент доброти

в сім’ї і межи людьми –

доброта і справедливість

помога тяжкості долати,

вони й до спільноти

нас таких гуртують.

СЕСТРИ

Дві сестри мої

і обі такі різні

зовні і по уму,

хоча по духу

є в них та спільнота,

що добротою зветься.

Старша руса,

а меншая чернява;

старша хитра,

а менша справедлива;

старша в матір удалася,

а менша в батька.

Родилися через рік,

а товаришують, як близнята,

хоча і досить різні:

старша любить обманути,

але завжди душа компанії,

любить з нічого торт спекти

і в хаті чистоту тримати;

менша по душі в огороді,

як той віл, любить працювати,

зовні однолюб,

а щирості палати,

та ще й скаже:

краще дрова порубати,

ніж баняки в печі тягати.


Все це зовнішнє таке

не тривале і мінливе,

а яка насправді є людина

ніхто не зна,

навіть вона сама.


БЕРІЗКИ

Дві берізки коло хати

посадили ми удвох

про переселення на згадку

в райцентр .


Вони вже вище хати –

одна висока й пишна,

друга тягнеться до сонця

крізь віти кримської сосни.


Я і раніше ними милувався,

а тепер частіше споглядаю:

вони вже поставні й красиві

у своїй зрілій красоті.


Моя улюблена пора – осінь,

а їх - не знаю…

Гладенькі й білі,

повні життєвих сил

стовбури – від кореня до верху,

а вже крони, крони

обидві у листі тріпотливім

говорять між собою,

неначе кличуть красотою…

Подивіться, які красиві

в золоті, а потім і в багрянці,

коли сонечко у вітті,

особливо вранці,

відбиваючись в росі,

кидаючи зайчики навколо,

вітаючи усіх піснею із вітром

разом в хорі із сосною,

бузком і ялиною старою.

Напевне гімн співають

дню новому.


Обсохне листя і затріпоче

мов, говорити хоче

…і говорять скоро, скоро.

А коли вже заворожать око

і замилують Душу,

то стишують емоції свої

і так ліниво, і мрійливо,

ніби кіт муркоче,

своїм листям золотим.


Одна сережки надіває,

ніби козака виглядає –

вона й стрункіша й вища,

а друга у обіймах у сосни

про щось відоме тільки їй

шепоче,

або ворухне листочком

на дотик голочки сосни

отак і граються собі.


«Красота мир спасе».

Вона цей мир родила

з добротою разом,

вона і ростить нас щодень,

бо ліпить щастя,

довіру і любов,

як ці берізки дві

у нашому дворі.


МАТІНКА ЗЕМЛЯ

Люблю я Землю у цілому,

люблю і той клаптик,

на якому дім

стоїть велично.


Люблю той клаптик

і стежечки свої на ньому –

і ті, що кожну мить по них іду,

і ті, що в садку й на грядці,

які чогось завжди ведуть

мене, як воду річка,

по тих же невидимих

стежках, а все ж знайомих.

І так лоскотно в грудях,

і все таке знайоме

миле і красиве,

що, здається більш ніде

нема такого – неповториме.


Приємно ноги омива

теплесенька роса,

що ось - ось втече від сонця,

а вже через годину,

ніби рушничок, трава

ноги мокрі витира.


Приємно пахне

паруюча роса,

що бере з собою

трунок різної трави,

який сонце піднімає вгору,

а вітерець сам хоче погуляти

в цих запахах весни

та ще на прохання красивих квіточок

розносить запах бджілкам,

метеликам і нам.


Люблю цю пахучу Землю,

лежачи ниць,

і відчуваю,

як силу мені дарує

земля своїм життям

чи з глибини своєї.

Вона входить в тіло,

в долоні рук розпростертих…


Дякую я їй,

бо мене такого вже зростила

хлібами і до хліба,

щедротами своїми і багатством.

І я не один такий,

а нас багато: трава, мураха,

звір, дерева і пташина;

це все нас таких мільярди

біля себе тримає –

і годує, напуває.


За все оце і ще інде

дякую тобі

від усіх і себе,

пробач ти також

за наш кураж,

глупоту нікчемну,

поведіночку дурненьку.

А ти мовчиш і тихо стогнеш,

Можливо плачеш із росою.

Прости, якщо можеш,

а ми постараємось

тебе, наймілішу, зберегти.


СТЕЖИНАМИ ЖИТТЯ

Стежки життя мого

тепер я згадую не раз

багато в них хорошого,

а ще більш образ

моїх і тих,

що прийшли до мене,

у відповідь за мої ж лихі.

Ой нене, нене,

коли я вже навчусь

не робити зла

і не радіти промахам

чужим…

не чужим,

а то брат мій чи сестра

по крові і по духу

помилку зробили,

то це підказка нам

від Бога…

та і друга,

щоб ми зуміли

і зрозуміли

самі себе:

чого ми так вчинили

і чого ми побачили

зло чуже?

Це ж наука нам,

щоб не повторяти

помилки оті

і водночас зрозуміти,

що доброту і радість

маємо творити.

Тоді стежки життєві

нам даватимуть ту силу,

щоб працю ми любили,

свою й інших радість

ми ділили…

ділили горе і біду

добрими ділами,

тоді ми доживемо

до літ земних, приємних

і з подякою усім,

кого стрічали

на стежках життєвих

і з гідністю богів

приймем духовне

і віддамо все те,

що є тлін.


ПЛАЧ

Я давно вже плачу

за поведінку свою негідну,

коли не раз в житті

проходив так негоже

егоїстом збайдужілим

поряд чужого горя і біди,

а слід було б допомогти.

Я тоді ще відчував

докори сумління,

серце нило і боліло,

що я черствий,

що я гнилий єством своїм,

раз дозволяю проходить мимо

несправедливості чужій,

бо така байдужість

«зміцнює» кривдника того

у «правоті» такій,

що зобидити всіх можна,

що нахабство є друге «шастя» -

так не є для них,

бо і за своє життя

вони не досягають чомусь

«висот» суспільних,

великих статків

і статусів мінливих,

а ще втрачають ту довіру,

що жевріла десь глибоко у душі

і ті ж «замашки»

несуть в сім’ю – ось те горе

у зерні малому зради

і байдужості людської,

що переходять у війну

з жертвами й смертями,

тому я й плачу

і цим же заявляю,

що не буду вже байдужим

до чужої праці,

до слова образливого

чи хульного

і своєї німоти чи бездії

на помилки свої й чужі,

бо розумію,

що байдужість своя й чужа

велике горе робить

Богу, людям і природі.


ХАНДРА

Впустив хандру я у себе,

не можна ради дати –

все пробую себе зайняти,

та не ладиться робота:

взявся за одне і друге –

із рук все випада,

бо зайнята голова

не тим, чим треба.

Саме там вона зросла,

посіявши черпак зневіри,

лінощів з відро,

розчарувань згадалося чимало,

гніву і обид на всіх,

та все себе картаєм

і Бога згадуєм

недобрим словом,

а злоба у хандрі

ще більшу жабу

в грудях роздуває.


То знаймо всі,

що краще знайти місце

затишне і зручне для тіла,

закрити очі,

а для думок знайти

маленькі і великі епізоди

красиві й добрі,

свої і інших,

то це лиш заспокоїть

серце полохливе.


А ханра і туга…,

то найліпше на них

уваги не звертати,

не заводити себе

печаллю і сльозою,

а згадати все,

що хорошого зробили

вчора, позавчора,

тиждень тому й рік назад.

Згадаймо всі деталі

задоволення того:

до і після

і відпустять нас

тії кліщі,

аж полегшає в душі,

то чим скоріше дякуємо собі

і всім, хто був при хорошім ділі.


Благо-даримо Богу

і він дасть сили,

відкриє очі на нові справи

і в радості своїй

знову подякуймо хандрі,

що дала перепочинок,

дала можливості узріти

Сущого творця в собі.


Прощай хандра-хандрище,

бо ждуть мене нові діла

і жити стало веселіше,

і забулася хандра.


ЛЮБОВ

Чи є вона у світі

не раз питаємо себе?

І що воно таке,

і як його їсти,

щоб наситити себе?


Кожен її бачить:

в очах живих блискучих,

в рухах танцю при роботі,

в посмішці щирій не лукавій,

в щедроті душевній,

в простоті напевній,

в спокійній і умиротвореній ході,

у мові лагідній приємній,

у потиску руки,

у борщі смачному –

ось так ми кожен день

її мимоволі стрічаємо,

то в цих проявах вітаймо,

та не міняймо її ім’я велике

з тим, що природа нам дала

у втісі міжстатевій;

з тим, що суспільство нам несе

іншим словом -

нам до вподоби ці діла.

Не змінюємо назву й суть,

що секс і є вся любов,

що материнська ласка є вся любов,

що дитячий послух ніби весь з любові.

Ні – це похідні.

Та справа зовсім не в сподобі

і не зовсім в сексі,

бо те що бачили й відчули

є у кожного із нас.

Так, нам подобається секс

і речі, слова і дії

добрі і красиві,

але все це в нас від любові,

від народження й до скону

ми маємо голову схиляти

проявам її

і гідно нести

іншим дарувати

у цьому повсякденні,

бо її величність

проявлена в наявному житті.

То скільки ми положимо самі

в життєвий кошик

радості і щастя,

милосердя й доброти

в кожну річ і в кожну дію

для всіх і вся

та і у повсяк час,

як здоби для зростання

з химери дальної

до реальності такої,

яка Любов’ю зветься,

тоді лиш пізнаємо її

у самому собі.

ДУША

Душа у нашому єстві,

як частина Духу Світового

по ній звіряємо ми ходу життєву,

вона нам вказує правильність маршруту,

вона формує нам здоров’я,

наповнює життя красотою й змістом,

дає нам їсти й пити,

вчить нас порадіти кожній миті,

аби лиш ми були свідомі,

не сплячі, а живі,

як смичок і струни скрипки

розуміли і приймали

мелодію життя,

що йде від скрипаля,

аби лиш ми були чутливі

до поклику Творця.

СВЯТИЙ ДУХ

Духу Всесвіту вклоняємося

Предвічному Творцеві

з довірою до Тебе

ми стежками духовними

в Твої пенета йдемо.

Приймай нас усіх,

хто живий і дух життя

в собі носить:

одухотворяй того,

хто хоче пізнавати

Дух Святий в собі;

хто хоче бачити

частинку Бога в інших;

хто мудрість зрілу

вміє дарувати;

хто милістю своєю

зуміє Бога відродити;

хто благо засіває тайно

думкою, словами і трудами;

хто допоможе каліці,

сиротині і вдовиці;

хто дасть нужденному

плуг й відро пшениці;

хто красоті

голову схиляє;

хто доброму

по доброму щастя побажає;

хто про мир і спокій

братам і сестрам дбає.


Покажи Бога у житті й тому,

хто йде на війну

іншого вбивати;

хто зло

тримає довго;

хто гнів, обиду

прийняв для помсти;

хто яди зависті тяжкі

носить вдень і щоночі;

хто жадністю

спалив своє нутро;

хто гряззю осуду

поливати хоче всіх,

бо став незрячим

і немитими очима

дивиться на світ.


Ми Твої пілігрими

і помічники Тобі

в стяжанні доброти,

в засіві радості навкруги,

але в більшості своїй

в пристрасті життєвій

робимо серед собі подібних

на матінці Землі

помилки страшні:

вбиваючи життя в інших

і погано відносимось до свого,

шкоди завдаємо Землі,

Водам і Повітрю,

аби лиш у мікроскопі

побачити троянди запах,

готуємо їжу вже з пластмаси,

а їжі вдосталь нам дає Земля,

та наша жадоба і ненаситність

Дух Землі готова знищить,

не бачачи Бога у собі і інших,

хоча в своїм блюзнірстві

слова про Бога кажем

інколи до церкви сходим,

та Демон той лукавий

людиною вже заволодів.

Людина встала проти Бога

в своїх речах, багатстві

в політиці й на кухні,

хоча інколи нічого вже не може,

та все стремиться Бога одоліти

злом, ненавистю і вбивством.

Схаменімось люди!

Станьмо до молитви,

а ще більше добрим ділом.

Самі з любові дійте,

Любов’ю засівайте

Життєву ниву,

то Сонце і Земля Вас привітає

Благодаттю Бога.


ПРАВДА

Чи є правда на Землі,

чи є вона межи людьми?

Бо усі хочемо її,

коли у горі і нужді.


Однак, коли ми дужі і здорові,

коли ми правимо своїми,

як віл хвостом, ділами,

то про правду забуваємо,

про свою душу не дбаємо

і чужі життя ми зневажаємо.

Так не має бути,

бо ми у розкоші й розпусті

самі собі позволяємо

суддею людям й правді бути.


Ми часто кажемо,

що правда в кожного своя,

що правди,

як істини джерела

вже давно нема -

відколи на нашу Землю

прийшов Адам з жоною

людина цим прекрасним словом

сама маніпулює цим ярличком,

як жид ціною.


Та ствердим ми для істини цієї,

що правда є і вона одна,

тільки ми дивимось на неї

і бачимо її від чистоти

своєї чи ж грязноти…

Берімся мити всі себе

добротою, щастям і любов’ю,

то правду приймем всі гуртом,

бо по суті правда міцна

і справедливістю своєю непохитна.


ЗДОРОВ’Я

Всі ми знаємо,

що силу ми черпаємо

із наявного здоров’я

в тілі і душі.


Душі здоров’я

кується в справах добрих

чистих помислах і словах,

результатах справедливих –

і кожному така душа дається

з того часу, коли тіло зачається.


Коли людина цим нехтує,

починає красти, інших зобиджати,

жити в розкоші і користолюбстві,

то душа почина страждати,

вона енергію втрачає,

та все ж шукає спасу

на цій дорозі,

яка до Сущого веде.


Вона просить тіла

вгамувати свої страсті,

а коли не слуха,

то болями «просить»

поміняти поведінку

з поганого на краще.

Ось так здоров’я тіла

Душа вміє формувати,

бо навіть болі ті спадкові

є нагадуваннями душі

з життів минулих

негідних дій

предків наших.


Знаєм також,

бо дбати маєм

ми за чистотою тіла,

харчуванням в міру,

без навантажень лишніх,

без ігнорування

морозу взимку

і спеки влітку.


Ось так ми формуємо Душею

і усвідомленим умом

наш стан здоров’я тіла,

бо здорове тіло

ум не вводить в суєту

і нарощує крила Духу

для польоту

у щасливому житті.


Саме так, стан здоров’я тіла

щасливим робить кожного із нас

і коли вони у єдності живуть,

то знаєм, що у лоно Бога вони йдуть.


ПРИ-РОДІ

Природі гімн співаємо,

бо в ній живемо,

ми тільки її частинка

в тілі, бо душа у нас одна.

Людина зовсім не володар

і зовсім для природи не є пан,

а частина у загальному - при роді,

то шануймо її всюди,

як діти роду одного,

бо ми зовсім не про те говорим,

коли траву, звіра й птаху,

сонце, вітер й воду

обездушеними назвем.

Так, Бог у всьому:

в плодах, овочах й воді

для спожиття людині,

у шерсті й льоні,

щоб одягнутися людині,

з надр дістали

різнії метали,

вугілля, пісок і глину,

щоб дім добротний мати,

машини і верстати,

а ми, ніби граючись у шахи,

беремо і беремо все собі,

не знаючи межі й потреби,

то бережімо все потроху

і не будьмо, як марнотрати.

Подумати слід нам всім разом,

коли б і нам так давали їсти,

як ми поживу й догляд їм,

то мабуть давно ми повмирали,

а так нас при-рода ліпить

для споглядання у люстерку

за красотою свого тіла,

бо так вже при-рода захотіла,

щоб ми в її домі,

як гості тимчасові

були красиві, ситі,

то благо-даримо її у всьому

і повсюди,

бо ми її маленькі діти.

Із цього повчання велике,

що ми досить сильно

узалежнені у всьому

від матінки-природи.

Подумати нам тільки,

як вона терпить

наші примхи, забаганки,

коли із такого

неусвідомленого нехлюйства

ми живемо кілька тисяч літ

від Адама й Єви, як потомки їх,

а це ж уже в одинадцятий раз

При-рода позбавлялася від нас.

То хто ми? Вурдалаки

чи генії при-роді?

То знаймо, що ми завжди маєм шанс

спасти Природу і себе у ній.

Тому і просимо щораз,

відносьмося до всього,

як до живого

і рівного у всьому.

В добру путь, Людино,

яку нам вказує Господь.

ЖИТТЯ

Життя людини

основа всього.

Бог подарував життя -

достатку в міру

і талант до нього.


Але у житті людина

більш господар

у собі й для себе.

Людина сотворила

в умі своєму бога

про якого

пишуть святі книги,

хоча і справді

щось над нами є

про яке не відає ніхто:

і ніби хаос і суєта життєва,

але і закономірність

достатньо вже струнка.

І це не щось, а Дух Всесвітній,

який і є Творцем всесвіту цього:

його сила і могутність,

його знання і мудрість,

доброта і справедливість,

любов і милість

понад усе…

І це усе править світом,

якому нема кінця і краю,

який не можна обійняти

оком і умом,

бо Він господар світу,

життя й людини,

але дав людині право

з відома душі

своє життя вершити –

погане чи хороше,

то це маємо ми самі розуміти,

як певний орієнтир Душі:

до Бога ми склонились

в ділах своїх,

чи увірували на повну силу

в здібності свої -

ума і тіла.

Ох, а кожен хоче

жити в щасті і добрі,

а це береться в Бога,

то шануймо Бога,

плекаючи духовне

в думках, словах і діях,

бо саме ось на цьому

виростає наша велич спільна

від Бога невіддільна.

Бо не людина та

у образі й подобі,

яка себе возомнила,

що світ вона скорила.

Вона цим тільки свідчить,

що суть свою згубила.

Живе людина,

то й бога сотворила,

доброту й любов

в умі,

хоча в житейській суєті

це тільки ярлики,

бо суті вона не знає.

Бо той, хто знає

в середині сидить,

та людина і про це не знає,

а той в середині –

це Душа,

яка і знає суть життя.

Бо суть життя така,

що воно одвічне:

буде людина, або ні,

то воно одвічне,

та ще й без краю і кінця.

Якщо є життя,

то й щастя має бути;

якщо є життя,

то є і Бог для нас –

нас нема,

а Бог живий і живодайний -

ось так обертається життя

з нами чи без нас.


Плекаймо Душу

у повсякденному житті,

то можем бути певні,

що ми продовжимось в житті

в життях потомків наших,

то і пророче слово

про конечність життя земного,

як і Всесвіту в цілому

ми зуміємо відстрочить.


Зупинилися 21 листопада 2016 року.

Чи можна таке написати від редакції? -- Ця збірка у віршах є продовженням тематичних доробок автора духовно пізнавального спрямування, скромного письменника і поета, нашого земляка, який вже написав дванадцять книг, зокрема: «Дорогами життя», «Розмова двох», «Плин життя», «Ось … Істина!», «Духовність Людини», «Про дітей», «Щастя – смисл життя», «Спомин про любов чи її химера», «Думки», «Слово», «Про політику», «Мудрість усвідомлення в пізнанні життя»; поему «В пошуках духовності». Інші слова можете добавити самі – у Вас це прекрасно виходить. Благо-даримо!


Плекаймо Душу

Матері

Брат

Сестри

Берізки

Матінка Земля

Стежинами життя

Плач

Хандра

Любов

Душа

Святий Дух

Правда

Здоров’я

При-роді

Життя